Леся Приліпко-Руснак
Дощ грає тихо й неквапливо
Свій осінній, проникливий концерт
Котяра-час потягається ліниво
І малює ідилічно-замріяний портрет
Камін дарує лагідне тепло
Не накопичуйте,людоньки,образ
Їх каменем на серці не тримайте
Бо живемо ми всього лиш раз
Кожна мить безцінна – пам’ятайте!
І як би часом в грудях не боліло
Говорити, милий, не буду я багато
Зберуся просто і піду
А ти влаштуй собі шалене свято
Поклич найліпших друзів й тамаду
В бак найближчий викину сім-картку
Життя,мов крамнична вітрина
З безліччю барв та примарних вогнів
Де покупцем є звичайним людина
І вибір за нею життя берегів
Вона кине оком на повні полиці
І знову вокзал, і знову перон
Кажу: «Бувай» на мить коротку
Почуттів Рим палю, мов Нерон
І вдягаю на душу суму обгортку
Світанок сонні відкриває оченята
Сонце променем всміхається з небес
Хмари,мов грайливі кошенята
Чекають все ще фокусів й чудес
Місто на мурашник схоже
Багряне листя стелилося,мов килим
Старі будинки – казкові кораблі
Ми блукали українським Римом
Де колись кохали королі
А осінь всміхалася мудро
Він притис до себе міцно скрипку
Лише вона йому лишилась у житті
А він на бідолашну схожий рибку
Яку на суші залишили в самоті
Колись він грав натхненно
Паперові,пожовклі листи..
В них ще жива історія кохання
Вони,мов гавані далекої порти
Де живуть на щастя сподівання
Мов наяву постає перед очима
А дівчатка дорослі теж інколи плачуть
Сховавшись в куточок. Ображено й гірко
Навіть якщо їм далеко за двадцять
І вони на людях сміялися дзвінко
Якщо кохаєш – не мовчи
Не жбурляй зізнань в закинуту шухляду
Від пані несміливості втечи
До щастям вквітчаного саду
Якщо кохаєш – бережи
Їй до болю хочеться в мансарду мрій
Де помешкання просякнуте трояндами
Куди ніколи не вдереться буревій
І не звабить світ порожніми принадами
Там кидає сонце відблиск полум’яний