Валентина Красновид
Спіють ягоди рясні у саду близ хати,
Стиглі яблука в траві нікому збирати.
Зажурився старий сад, зіллям заростає,
Тяжке гілля похилилось й до землі звисає.
Посеред ланів широких, та живих пахучих трав,
Де гуляє тільки вітер, місяць Червень заблукав.
Весна землю розбудила, та й відходить в небуття,
Відкрив Червень "двері в літо" й засміявся, мов дитя.
Обліпив весняний цвіт гілки абрикоси,
Зеленіє вже берізка, розпустила коси.
Ще й сережки начепила, легкі та пухнасті,
Шлють ранкове привітання солов"ї горласті.
З Днем Народження Іринко,моя квіточко!
Ось минуло вже у тебе шосте літечко.
Будь здорова та щаслива,моя зірочко!
Голосочок твій лунає мов сопілочка!
Нехай сонечко виходить з-за хмариноньки
Цілу нічку завірюха звіром завивала,
Як та відьма-навіжена шабаш влаштувала.
Вгамувалася під ранок шалена стихія,
Вийшов з хати я на ганок, що за чудасія?
Кучугури на подвір"ї й снігу по коліна,
Ще ночами підмерзає та холодний вітер дме,
Й латки снігу крижаного ще маячать де-не-де.
Все застигло перед стартом довгожданої Весни,
Бо ще вітер теліпає шлейф холодної Зими!
Й час, неначе, зупинився й вкрився пеленою,
І ніяк не розминеться Весна із Зимою!
Вже опа́в цвіт калини та липи,
Засиніла ожина в траві...
Стиглі ягідки, соком налиті,
В мою жменю стрибають самі!
Під листочком сховалась малинка,
Закрива́ блакитне небо двоголо́вий хижий птах,
Стало дибом чорне пір"я на розгорнутих крила́х.
Зи́рка злючими очима на наші простори,
На поля пшенично-жовті, як безкрайнє море.
На високі береги та ріки бездонні,
Стало Літо у зеніті,
Зранку вікна всі відкриті.
А в обід - пекельний час,
Так глузує Літо з нас!
То у тім’ячко пече,
А то дощиком січе!
Після Січня місяць Лютий на посаду заступив,
І одразу всюди хаос та гармидер учинив.
Наробив біди лихої, гілля в лісі розгойдав,
Пусті гнізда на деревах буревієм позбивав!
Все завмерло у знемозі й морозній неволі,
Пахощі акації! За́крут в голові!
Оповили серденько, спогади сумні.
Пісню про коханнячко, соловейко-птах,
Весело насвистує, аж зриває дах!
У густому гіллячку він гніздечко звив,
Й для своєї по́дружки, пісню присвятив!
Місяць Березень, терпляче, на свою пору́ чекав,
Поки Лютий невгамо́вний на Землі бешкетував.
За його лихі безчинства, за безладдя та розбій,
Він два дні не дочекався й визвав Лютого на бій.
Березень дбайливо й стиха мерзлу землю обігрів,