Софія Афанасьєва
Для кого варто писати вірші?
Нема конкретних, лише умовні.
Та чи умовні конкретних гірше..
Такі бентежні, непослідовні.
Цей паттерн мертвий. Та чи воскресне?
На клітинному рівні розрізаю реальності
Сюжети, сценарії і персонажів
Ти можеш сказати, що тут нема радощів -
Я їх із інших світів завантажу.
Розвантаження мозку, напруження м'язів
А любовь, все же, бывает разная
Бывает хлипкая
Однообразная
Бывает зыбкая, как йод пекучая
Бывает - липкая. Иногда - злючая.
Цілуватиму кожний шрам,
Тепле сердце візьму до долоні.
Подивись
В цьому мінному полі
Ти стоїш вже за межами мін.
Я будто больше не нуждаюсь в людях
Не слышу больше лишних голосов
И не волнуюсь, если кто осудит
Внутри себя закрыла на засов
И мне комфортно в омуте забытом
Спростовано, знищено, бридкий кон'як.
Стоїть смітник серед витворів.
Цей світ закрутив з тебе косяк,
А ти візьми - сам його викури.
Шукати себе серед пляшок пустих,
Разговоры и время - лечат
Мысль расплескана в тоннах бетона
Пять минут мысленного затора -
И кувалды меня не калечат
Мысли спутались в ящик Пандоры
Он учится любить и грезит морем
Сменяет краски неба на холсты
Он держит свое чудо на ладонях
Страдает, но так любит эту жизнь.
Он убегает, прячется под камни
Твой путь палача и мой путь поэта:
Видеть прекрасное и в адских муках
Все говорить, говорить до рассвета
Но убегать в волны трезвых испугов
Убегали. Добегались. Ноги истёрлись.
Коли твої очі затягне бетонними стінами,
Коли твої руки протягнуться за небесами,
Залізні колії стануть новими мостами.
Ну а за звичними фарбами сховано пил.
Побачиш пітьму, заховану за кольорами,
Ти на смак - паперовий скотч
Я тобою заклею всі стіни.
Так, в мені не лишилось людини,
Не залишу і тебе в собі.
А мені б зупинити цей внутрішній монолог.
Залишитись у моря, хвилям віддати страхи.
Якщо розглядати змістовність цього життя
То всі ми у ньому, відверто, просто невдахи.
Про беззмістовність казати ще більш беззмістовно,